Népességöregedés és a nyugdíjrendszer

OTKA beszámoló: Simonovits András 2007-2010, K67853

Terv

A jelenlegi nyugdíjrendszerek egyik legnagyobb problémája a népességöregedés: a) egyrészt csökken a születésszám, emiatt esik a későbbi járulékfizetők aránya; b) másrészt tovább élnek az emberek (elsősorban az idősek), tehát változatlan nyugdíjkorhatár mellett nő a nyugdíjasok aránya. Több megoldás is lehetséges: 1. a kormány emeli a járulékkulcsot, 2. csökkenti a kezdőnyugdíjakat, 3. bérindexálás helyett árindexálással fogja vissza a már megállapított nyugdíjak emelkedését, és 4. emeli a nyugdíjkorhatárt. A kutatás elsősorban ennek a kérdéskörnek a modellezésére vállalkozott, természetesen korábbi tanulmányokra alapozva. Emellett további lehetséges kutatási irányokat is jelzett: a munkakereslet alakulását és a nyugdíjreform politikai gazdaságtanát.

Annak idején jeleztem, hogy „több elméleti cikket óhajtok írni a jelzett témákból. Mivel nem teljesen új utakon fogok járni, nem félek attól, hogy a kutatás eredménytelenül záródik. Ugyanakkor elméleti kutatásról lévén szó, nem lehet szavatolni a sikert. Lehetséges, hogy szép kerek eredményeket kapok, amelyeket a szakma is örömmel fogad. De az is lehetséges, hogy a modellcsalád nem enged eléggé a matematikai elemzésnek, és csak nagyon homályos betekintést enged a valóságba.” A megvalósítás leírásában látni fogjuk, hogy valóban sikerült elindulni a jelzett úton, de távolról sem értem az út végére. A jelentkező nehézségek hatására más irányokban viszont sikerrel haladtam előre, amelyeket nem jeleztem előre.

Megvalósítás
A pályázat címében szereplő népesedésöregedés és nyugdíjreform kérdéskört vizsgáltam (2009b) cikkemben. Létrehoztam egy olyan modellt, amely elég bonyolult ahhoz, hogy a népességöregedés és a nyugdíjrendszer kapcsolatára irányuló kutatási tervben szereplő a) és b) tényezőjét egyszerre figyelembe vegyem, és a jelzett 1-4 reformokat külön-külön elemezhessem. Ugyanakkor a modell elég egyszerű ahhoz, hogy a modell összes egyenletét közölhessem, és a program újbóli megírásával bárki ellenőrizhesse a kapott eredményeket. A korábbi modellek zöme nem tett eleget e kettős követelménynek: vagy olyan egyszerűek voltak, hogy a hat kombináció nem volt elemezhető, vagy olyan bonyolultak voltak, hogy az összes egyenletet a cikkek nem tartalmazták.

A modell követte a neoklasszikus közgazdaságtan (egyébként vitatható) módszertanát: a szereplők életpálya-hasznosságukat maximalizálták, egyéni költségvetési korlátok mellett. A realizmus jegyében figyelembe vettem három, általában elhanyagolt elemi összefüggést. (i) Csökkenő gyermekszám ceteris paribus csökkeni a családi fogyasztást, tehát a háztartások egyre jobban terhelhetők járulékokkal vagy magán-megtakarításokkal. (ii) Csökkenő gyermekszám mellett nő az egy utódra jutó örökség. (iii) A modellből egyébként kihagyott lakásvételtől eltekintve korlátozott a fogyasztási hitelek felvételi lehetősége (illetve a fogyasztó által fizetett hitelkamatláb sokkal nagyobb, mint a fogyasztónak fizetett megtakarítási kamatláb).

A vártnál nagyobb nehézségek miatt (magamnak kellett a teljes modell beprogramoznom, mert nem találtam olyan szakembert, aki helyettem beprogramozta volna a modellt) évekig elhúzódott a modell végleges formába öntése, és angol nyelvű publikációja (a lektorok lassúsága miatt) még mindig bizonytalan. Ennek ellenére a cikket jónak tartom, hiszen a kitűzött célokat teljesítette. Elméletileg újszerűnek tekinthető, hogy ellenőrizhető alakban számszerűen is elemezte az egyes reformlépések hatását.

Mint minden modell, ez a modell is továbbfejlesztésre szorul. Legnyilvánvalóbb hiányosságai a következők: (1) évek helyett évtizedekkel dolgozik, (2) a valóságos évjárati keresetkülönbségeket elhanyagolja, (3) eltekint a halálozási kockázattól (azaz az egy időben született egyének mindegyike azonos életkorban hal meg).
E hiányosságok miatt az eredmények „durvák”, a rugalmas korhatár kezelhetetlen és a nyugdíjrendszeren belüli újraelosztás kérdése fel sem vetődik.

A főtéma mellett azonban más témák kidolgozásában messze(bb) jutottam.

Még 2007-ben Tóth Jánossal együtt sikerült új eredményeket kapnunk egy korábbi OTKA-kutatás témájában: az optimális nyugdíjjáradék-függvény tervezésében. Az alapkérdés az volt, hogy miképp kell jutalmazni/büntetni azt, aki a nyugdíjkorhatár után/előtt megy nyugdíjba. Az elfogadott elmélet felteszi, hogy a nyugdíjazáskor várható élettartam független a nyugdíjba vonulási kortól, és az eszmei számlán felhalmozott nyugdíjtőkét eszerint osztja fel havi nyugdíjra. Például az 57 évesen nyugdíjba vonuló magyar férfi hátralévő várható élettartama 18 év, a 65 évesen nyugdíjba vonulónál ez az érték csak 13 év. Ha ugyanannyit dolgoztak volna életükben, akkor 13/18 = 0,72 zsugorítás járna a korai nyugdíjba vonulónak a későihez képest. Ezzel szemben a világviszonylatban is úttörő adatainkból kiderül, hogy a korai nyugdíjba vonuló átlagosan csak 12 évet él még, a késői viszont 25-öt, tehát ilyen alapon a korai nyugdíjazottnak dupla nyugdíj járna. A mechanizmus-tervezés természetesen nem ad ilyen abszurd adatot, csupán arra figyelmeztet, hogy tompítani kell mind a jutalmazást, mind a büntetést, és le kell mondani a biztosításmatematikai méltányosság eszméjéről.

Az utóbbi három évben kezdtem el foglalkozni a keresetbevallás és a nyugdíjrendszer kapcsolatával. A kiindulópont az volt, hogy széles körben felvetődött, hiba volt megszűntetni 1998-ban a rövid szolgálati idejű kiskeresetű dolgozókat kedvezményező degresszív nyugdíjszámítást. Természetesen senki sem akar visszatérni az áttekinthetetlen formulákhoz, hanem a gordiuszi csomót elvágva, a megfelezett munkanyugdíj mellé egy jelentékeny alapnyugdíjat vezetnének be. Melléktermékként a tb-járulék és a magánnyugdíj is megfelezhető. Ilyen rendszer jól működik Svájcban, Nagy-Britanniában, de két cikkemben is amellett érvelek, hogy rosszul működne egy olyan rossz adómorálú társadalomban, mint amilyen Magyarország. Elegendő csak azokra a híres színésznőkre gondolni, akiket a sajtó naponta sajnál alacsony nyugdíjuk miatt, és akiket következetesen elfelejtenek megkérdezni, hogy ugyan már, mennyit jelentettek be annak idején busás keresetükből. Az első cikk (2008) elemi modellben önkényesen feltételez bizonyos viselkedési szabályokat: mennyi keresetet jelentenek be a különböző csoportok és mennyit takarítanak meg a járulékcsalók; és felteszi, hogy a járulékcsalók felismerhetők. Ezek alapján hasonlítja össze az alapnyugdíjat és a rászorultsági nyugdíjjal, és hozza ki győztesként az utóbbit. A második cikk (2009a) neoklasszikus modellel dolgozik: a dolgozók életpálya-hasznossága függ a fiatal- és időskori fogyasztástól és a bevallási hasznosságtól. Itt a dolgozók úgy állapítják meg keresetbevallásukat, hogy jusson elegendő jövedelem fiatalkorban, ne legyen a nyugdíj túl kevés, de ne szégyenkezzenek túlzottan a kereseteltagadás miatt sem. Itt nem tettem fel, hogy a csalók megkülönböztethetők a becsületesektől. Ez a bonyolultabb modell is megerősíti korábbi eredményeinket, bár számítási nehézségek csorbítják megállapításaink pontosságát.

A (2009a) modell elemzése kapcsán döbbentem rá, hogy a probléma nehézségét csökkentendő, érdemes lenne csak az adórendszerre koncentrálni, és egyszerűen kihagyni a nyugdíjrendszert a modellből. Csatlakozva a korábbi irodalomhoz, (2010)-ben sikerült a fentieknél élesebb eredményeket kapni: minél rosszabb a társadalom adómorálja, annál kevésbé célszerű erőltetni az újraelosztást és annál szerényebb közszolgáltatásokat kell megvalósítani. 

Hasonló eszközökkel vizsgáltam az önkéntes nyugdíjrendszer optimális támogatásának kérdését (2009c)-ben.  A fejlett országok mindegyikében (beleértve hazánkat is) a kötelező nyugdíjrendszerek mellett működnek önkéntes nyugdíjrendszerek. Magyarországon a dolgozók kb. 1/3-ada fizet tagdíjat (évi 100 mrd Ft értékben) és a kormány komoly támogatást nyújt (kb. 50 mrd Ft értékben) ehhez. Ha ez a támogatás jól célzott lenne, akkor azokhoz is eljutna, sőt főleg azokhoz jutna el, akik önfoglalkoztatók lévén, kevés kötelező nyugdíjjárulékot fizetnek, és kevés nyugdíjat fognak kapni, vagy gyenge akaratúak lévén, keveset tesznek félre öregkorukra. A valóságban azonban éppen azok vesznek részt a rendszerben, akiknek rendes kötelező nyugdíjuk és megfelelő öregkori megtakarításuk lesz. A modell figyelembe veszi azt a gyakran elhanyagolt összefüggést is, hogy a támogatást is adókból kell fedezni. Gyakorlati végkövetkeztetés: csökkenteni kell a túlzottan magas kedvezményes tagdíjkorlátot (jelenleg az átlagbér kb. 30%-a) és esetleg növelni kell a támogatási kulcsot.

Az összes cikk angol változata megtalálható a KTI honlapján a Working Papers sorozatban, és elbírálásuk folyamatban van rangos külföldi folyóiratoknál.

***

Publikációk

Simonovits, A.–Tóth, J. (2007): Új eredmények az optimális nyugdíjjáradék-függvény tervezéséről, Közgazdasági Szemle 54, 628–643.
Simonovits A. (2008): Keresetbevallás és nyugdíjrendszer: egy elemi modell, Közgazdasági Szemle 55, 427–440. 
Simonovits A. (2009a): Keresetbevallás és újraelosztás az együttélő nemzedékek modelljében, Közgazdasági Szemle 56, 101–118.
Simonovits A. (2009b): Népességöregedés, tb-nyugdíj és megtakarítás: parametrikus nyugdíjreformok, Közgazdasági Szemle 56, 297–321.
Simonovits A. (2009c): Az önkéntes nyugdíjrendszer egy egyszerű modellje, Közgazdasági Szemle 56, 851-865.
Simonovits A. (2010): Adómorál és optimális adó, Közgazdasági Szemle 57, 481–496.