Szakmai beszámoló

	Kutatási pályázatom – miként a címe is mutatja – két összetartozó, de különböző jellegű munkát foglal magába. Összetartozóak, mert mindegyik a szöveggenetikához kapcsolódik, ahhoz az 1970-es évek végén létrejött, az 1980-as években intézményesült, ma már önálló tudományos intézettel (C.N.R.S.-Institut des Textes et des Manuscrits Modernes-I.T.E.M) és saját orgánummal (Genesis) rendelkező francia irodalomkritikai irányzathoz, amely az 1990-es évektől egyre nagyobb ismertségre és érdeklődésre tett szert a francia nyelvterületen kívül, és hazai tudományos körökben is; s amelyet doktori tanulmányaim során, a francia kormány ösztöndíjasaként Párizsban tanulmányozhattam. 
	A szöveggenetikáról szóló monográfia és  Pilinszky János Beszélgetések Sheryl Suttonnal című prózai művének genetikus-kritikai kiadása jórészt elkészült, terveim szerint a kiadásra alkalmas szövegeket ez év végéig sikerül befejeznem. A csúszásnak két oka van: magánéleti (harmadik gyermekem születése) és szakmai (az új szakirodalom ismeretében a hasonló témájú kandidátusi értekezésemen alapuló monográfia szerkezete a tervezettnél  és az előre láthatónál jóval nagyobb mértékben változott, bővült; a genetikus-kritikai kiadás végső szerkezetét pedig a kiadás módjának kell meghatároznia).
	
	A monográfia a szöveggenetika elméletének és gyakorlatának kritikai bemutatására vállalkozik: azaz a genetikus szövegvizsgálat és a genetikus kritikai elemzés módszerének pontos, példákkal illusztrált kézikönyve kíván lenni, ugyanakkor szeretné felrajzolni az irányzat hátterében felsejlő-sejthető, kiadási gyakorlatából és elemzéseiből olykor bizonyítható irodalom- és szövegelméleti (elő)feltevéseket.
	A megközelítésmód történeti és problémaközpontú: a szöveggenetika történetét a kezdetektől (1968. a C.N.R.S. Heine-kutatócsoportjának megalakulása, az akkor még manuscriptológiának nevezett kutatások megindulása) a mai napig  (széles nemzetközi ismertség és érdeklődés, szakfolyóiratok, egyetemi stúdium) áttekintve mindenekelőtt a genetikus fordulatot, az alapvető perspektívaváltást előkészítő-lehetővé tevő, utóbb befolyásoló, alakító folyamatok, elmozdulások összefüggéseit vizsgálja.
	A szöveggenetika fellépése ha paradigmaváltást nem is, mindenesetre egy új szemléletmód, ha úgy tetszik, egy új paradigma megjelenését jelenti. (Úgy tűnik, az irodalomtudományban csak korlátozottan alkalmazható Kuhn paradigmaváltás-elmélete: nem lehetségesek olyan minőségi ugrások, alapvető irányváltások, mint a  természettudományokban,  az egyik paradigma nem (feltétlenül) érvényteleníti a másikat, nem lép a helyébe. Kuhn egyébként a genetikus fordulatot minden bizonnyal tudományosságunk kumulatív eseményének tekintené.)
	A tekintet változik meg, az a tekintet, amellyel a modern kéziratokra, azaz a szerzői munkakéziratokra tekintünk: önálló-különálló kutatási tárggyá válnak, már nem valamihez (a szövegkritikai megközelítés szerint a végső, publikált szöveghez) viszonyítva értékesek, hanem önmagukban, az írás folyamatának rekonstruálását lehetővé tevő dokumentumokként. A szövegkritika  szövegrekonstrukciós törekvése tehát kiegészül a szöveggenetika írásrekonstrukciójával.  
	Ezeknek a kéziratoknak is megvan a maguk története: szerzői munkakéziratokról nem beszélhetünk a XVIII. század vége előtt, nagyobb számban a XIX. század második felében jelennek meg, és a XIX-XX. század fordulóján létrejövő-megerősödő, feladatkörüket-gyűjtőkörüket bővítő intézményeknek (kézirattár, archívum) köszönhetően maradtak ránk. Könyvem tehát a modern kézirat létrejöttének lehetőségét megteremtő történeti-technikai tényezők áttekintésével indul (papíripar, könyvnyomtatás), vizsgálja a munkakéziratok megítélésében történt változásokat, a szerzők viszonyát kézirataikhoz, valamint azt, ahogy a nemzeti, majd a kulturális örökség szintén a XVIII. századig visszanyúló fogalmának előtérbe kerülésével a modern kézirat a kéziratos irodalmi örökség, s ezáltal az írott kulturális örökség részévé válik. Ma az örökség-diszkurzus befolyásolja legerőteljesebben a kéziratokhoz való viszonyunkat. (Munkám során - magyar párhuzamok után kutatva, kevés sikerrel – felvetődött bennem, milyen hasznos és érdekes lenne feltárni - Péter László magyar írók-költők ”textológiai nézeteit” elemző írásait folytatva – a magyar XVIII-XX. századi szerzők kézirataikhoz való viszonyát, hozzájuk fűződő szokásaikat: minden bizonnyal itt is kirajzolódna a megőrzés-örökül hagyás felé való elmozdulás, talán némi időbeli eltolódással, és feltehetően inkább egyé